Alexander Lukashenko says that Poles, Lithuanians and Latvians stand at Belarus's border and ask for buckwheat and salt
Lukashenko is trying to spin Poland and the Baltic States as losers from EU sanctions on Belarus
Pērn aviokatastrofā bojā gājušā uzņēmēja Jevgēņija Prigožina savulaik izveidotās un uzturētās troļļu fermas joprojām ir aktīvas, un, visticamāk, turpinās izplatīt dezinformāciju, lai ietekmētu viedokli par karu Ukrainā un ASV vēlēšanām, vēsta
@WSJ
.
Bet vai mums vajag to vājprātu, kas līdz covidam skaitījās "normāla dzīve"? Tusiņi, milzu pūļi pasākumos, bezjēdzīga klejošana pa visu planētu, biroju ēkas kā termītu pūžņi...
Kadreiz, PSRS laikā šādi izskatījās
@JurmalaLV
Šobrīd pat jūnijā - rēts garamgājējs plūdmalē. Tūrisms nav, ciemińi no Krievijas nebrauc, "veiksmes stāsts".
Jūlija Stepaņenko: Mēs esam par to, lai Ukraina uzvarētu miera sarunās. [..] Mediatoram strādājot ar abām valstīm, ir svarīgi saglabāt neitrālu attieksmi pret to, kas notika. Pēc tam būs jāvērtē noziegumi, kuri ir notikuši karā.
#Izv
ēliesNākotni
Tviterī izplatās runas, ka ārpus soctīkliem esot kaut kāda reāla dzīve..
Bet mēs, daudz pieredzējušie lietotāji, tik naivus fake news atkožam uzreiz...
Pirms gadiem 10 bija komiska situācija. Kādā konferencē sarunas par attiecībām ar Rietumiem
Pavisam maziņš krievu žurnālists gandrīz pīkstot "otkļučim gaz".
Liela auguma latviešu vēsturnieks basā "Čto vy budete jestj?!"
Nu ko var runāt aplam! Latvijā bija karš. Parlamenta (Satversmes sapulces un Saeimas) nebija. Kādā tribīnē viņš kāptu?! Plosījās tīfs, ne tikai gripa. Bija bads, represijas.
Pētot reiz eksistējušā "Tvitera" (Twitter) ierakstus tika konstatēts , ka Lielās Pandēmijas sākumā sabiedrība pievērsa uzmanību citām lietām. Īpaši dīvaini bija strīdi par t. s. āderēm.
Latvijas vēsture, Jaunā Rīga, 2060.
Rīdzinieks Martins pie Hotel de Rome noķēra ezi un aiznesa uz Viesturdārzu. (portālu ziņa) Jautājums: vai Martinam patiktu, ja viņu kàds labu gribot no Vecrīgas aiznestu uz Bausku?
Tilts bija slēgts jau 40 gadus. Pēc Lielās interneta krīzes (2022) un Lielās Cenzūras (2037) neviens vairs neatcerējās precīzus apstākļus. Veci ļaudis runāja par mēru Ušakovu, bet šis dīvainais vārds acīmredzot bija urbāna leğenda.